www.HoundDawgs.org
Om du måste blinka, gör det nu.
Var väldigt uppmärksam på allt du ser och hör -
- hur ovanligt det än verkar vara.
Och du är varnad, om du rör dig -
- om du tittar bort -
- om du glömmer något av det jag har sagt -
- ens för ett ögonblick -
- så kommer vår hjälte att gå under.
Han heter Kubo.
Hans morfar stal något från honom.
Och det är det minsta av det.
KUBO OCH DE TVÅ STRÄNGARNA
- Men hej, Kubo! - Hur gick det idag?
De var ingen dålig publik. Jag tjänade två pennies och en luddboll.
Riktigt bra ludd.
- Vad har du för planer för idag? - Du vet, det vanliga.
- Monster? - Ja.
Kan du få med en eldsprutande höna?
- Hönan nu ingen? - Hönan är rolig.
Lite komedi för att balansera det hela.
De kommer att kasta till dig pengar. Jag vet det.
- De kommer att kasta något, jag vet inte. - Okej, vi får se vad jag kan göra.
Ska du avsluta historien den här gången, unge man?
Om du måste blinka, gör det nu!
Var väldigt uppmärksam på allt du ser och hör -
- hur ovanligt det än verkar vara.
Och du är varnad...
Om du rör dig, om du tittar bort...
Om du glömmer något av det jag har sagt -
- ens för ett ögonblick -
- så kommer vår hjälte att gå under.
Hanzo var en mäktig samuraj. Men han stod ensam -
- hans familj hade dödats. Hans kungadöme låg i ruiner -
- och hans armé var krossad av den fruktade Månkungen!
Ni kanske minns -
- att Hanzo flackade runt i fjärran utmarker och sökte efter en magisk rustning -
- det enda vapen i hela världen som kunde skydda honom mot Månkungens krafter.
Denna rustning bestod av tre delar.
- Den första... - Jag vet! Jag vet!
Det obrytbara svärdet!
- Den andra? - Det oträngliga bröstharnesket...
- Ogenomträngliga. - O-genom-trängliga!
Ja!
Och slutligen, det tredje vapnet, den sista delen av rustningen...
Jag vet! Ta mig!
Den osårbara hjälmen!
Innan Hanzo kunde ta rustningen och sammanföra delarna -
- och blotta dess sanna styrka blev han anfallen av Månkungens monster!
Ja!
Döda hönan! Slit den i stycken!
Jösses!
Hanzo var uppfylld av ursinne, hans själ var plågad av sorg över sin mördade familj.
Äntligen, stod vår hjälte ansikte mot ansikte med sin ärkefiende Månkungen!
Kom tillbaka i morgon.
- Vad? - Kom igen!
- Folk vill höra slutet. - Vart går du? Nej, du får inte.
Du får inte gå!
Kubo.
- Kubo. - Ja, mor.
Jag är här.
Är du hungrig?
Och trots att han knappt kunde se -
- sin egen hand framför sitt ansikte -
- pressade sig Hanzo och hans armé av lojala samurajer vidare genom stormen.
Och plötsligt, lika snabbt som det hade börjat -
- stillade stormen framför honom.
Hanzo andades lättat ut...
- ...för han var hemma. - Hans borg? Skalbaggeklanens slott!
Ja! På gränsen till utmarkerna -
- dolt från Månkungen med kraftfull magi.
Vad hände sen? När han kom till slottet?
- När vem kom till slottet? - Hanzo, min far.
Hanzo...?
Var Hanzo i slottet?
Han...
Ge mig en sekund. Jag är...
Nej. Det är borta.
Jag kan inte...
Jag är ledsen, Kubo.
Jag kan kanske komma ihåg en annan historia.
Mor -
- hur var far?
Det var enkelt.
Hanzo var en mäktig krigare, skicklig med svärd och båge...
Nej, hur var han på riktigt?
När han inte stred.
När han var med oss.
Han var precis som du.
- Som jag? - Ja.
Stark, klok och rolig.
Och så vacker.
- Mor. - Kom igen!
Glöm aldrig hur mycket han älskade dig, Kubo.
Han dog när han skyddade oss.
- Var det Månkungen...? - Din morfar.
Dödade morfar och dina systrar verkligen min far?
Det kan väl inte vara sant?
- De tillhör ju familjen! - Nej, de är monster!
Morfar och mina systrar stal ditt öga, Kubo.
De får aldrig hitta dig igen. Aldrig!
Du måste alltid vara dold för natthimlen, annars hittar de dig och tar dig ifrån mig.
Lova mig att du inte låter det hända.
Lova mig, Kubo!
Var inte ledsen, Kubo.
Kubo...
Kom ihåg vad du måste göra, Kubo.
Minns du?
Jag ska alltid ha dig hos mig, herr Apa.
- Och...? - Och att alltid ha fars rock på mig.
Ja, Kubo.
Det är en sak till.
Att aldrig, aldrig -
- vara ute när det blivit mörkt.
Kommer du ihåg det?
- Ja, herr Apa. - Duktig pojke.
Läggdags.
Mor, vakna. Du drömmer.
Nej! Kubo!
- Kubo, är det du? - Ja, mor. Jag är här.
Kubo, vad har hänt med ditt öga?
Papperspojken!
Här, här!
Kom hit.
Kom och sitt bredvid mig. Jag har en bra plats åt oss.
Vad tycker du?
Jag har klätt upp mig för den stora dagen.
Jag älskar festivalen.
Ett tillfälle att fira.
Synd att du aldrig stannar efter solnedgången.
Det blir fyrverkerier, sjungande och dansande -
- och festande, så klart.
Men det bästa av allt... Ser du de där lamporna och altarna?
Vi använder dem för att tala med våra älskade -
- som har lämnat oss bakom sig.
Vi lyssnar till deras berättelser och leder dem säkert till det utlovade paradiset.
- Ja? Har du talat med någon? - Ja, med min make.
Hans röst var lika klar och hög som den du använder för dina berättelser.
Under 72 år hade han inget att säga.
Nu när han är borta kan jag inte få tyst på honom.
- Du har nån du vill prata med, va? - Jättemycket!
- Vad hindrar dig? - Behöver jag inte ha en lampa?
Jag tror att du kan göra en riktigt fin -
- med det där pappersvikandet du gör.
Förstår du? Inte bara ett sött ansikte, va?
Nå, skynda på!
Gå! Du hinner innan det är mörkt!
Gå! Iväg med dig!
Sätt lampan vid altaret.
- Mycket bra. - Vad gör vi sedan, pappa?
Nu ska vi be.
Vi ber hennes ande att hedra oss med sitt ljus.
Farmor, kan du hedra oss...
Mjukt, mjukt!
Hej, far.
Jag hoppas att du mår bra. Jag vet att du är död, men jag hoppas att allt är...
Okej.
Titta, det är din rock!
Mor säger att jag växer i den.
Hon säger att du var en stor ledare som dog när du beskyddade mig.
Du räddade ett av mina ögon.
Två hade varit bra, men tack i alla fall.
Far, jag är orolig för mor.
För varje dag som går driver hon längre bort.
Hon pratar mycket om dig -
- men jag vet inte.
Jag tror inte att hon minns vad som är verkligt längre.
Jag vet inte vad som är verkligt längre.
Jag önskar att du vore här.
Så att jag kunde tala med dig, se dig...
- ...få reda på vad jag ska göra. - Pappa! Pappa! Hon är här! Farmor är här!
Nu är det dags för den sista delen.
Vi måste hjälpa henne att ta sig tillbaka till andevärlden.
Men hon kom ju precis.
Kom nu.
Far?
Hallå?
När som helst nu.
Javisst.
Jag behöver ändå inte dig.
Kubo!
Förlåt.
Kubo.
Lille pojke, vad har hänt med ditt öga?
Vilka är ni? Hur vet ni mitt namn?
Vi är din familj, Kubo.
Din mors systrar.
Vi har letat efter dig så länge.
Det är underbart att träffa dig, Kubo.
Ansikte mot ansikte.
Kom, Kubo.
Kom till dina mostrar!
Du behöver inte vara rädd, Kubo.
Vi behöver bara ditt andra öga.
Din morfar beundrar det så.
Hjälp! Hjälp!
Någon, hjälp mig!
Se upp! Spring!
Fly!
Vi är här, Kubo.
Din familj kommer och hämtar dig.
- Kubo! - Mor!
Kubo, du måste hitta rustningen. Det är din enda chans.
Kom ihåg det här.
Mor!
Nej!
Mor!
Kubo!
Kan du höra mig, Kubo?
Jag sa att din mamma är död.
Din by är förstörd. Nerbränd till grunden.
Vi landade här i utmarkerna. Dina fiender är inte långt bakom oss.
Vi måste söka efter skydd innan din morfar kommer.
Vi måste gå nu.
Kom, res på dig. Vi går.
När vi väl kommer in kan du bli frestad att klaga på lukten.
Tänk då på att mitt luktsinne är tio gånger känsligare än ditt.
Du har frågor, ser jag.
- Vem...? - Du får tre.
Jag tror jag har fler.
Tre. Men först ska du äta.
Varför bara tre?
- Okej, det var första frågan. - Vad? Jag förstår inte.
Vem är du?
Känner du inte igen mig?
Under alla år skulle du ha mig i din väska. Och nu vet du varför.
Men du var en amulett av trä! Du var så här stor.
Jag kallade amuletten för herr Apa.
Hade jag varit levande, skulle jag blivit stött.
Din mor använde det sista av sin magi till att rädda dig -
- och att göra mig levande.
Här. Drick.
- Det luktar. - Allting här inne luktar. Drick det.
- Jag vill inte. - Jag sa... drick det.
- Du är en elak apa, eller hur? - Ja, ja, det är jag.
Och det var tre. Dina frågor är slut, så lyssna.
Jag är här för att skydda dig, Kubo. Det betyder att du måste göra som jag säger.
Så, om du inte äter, blir du svag. Om du är svag, blir du långsam.
Om du är långsam, då dör du.
Det är för varmt!
Drick.
Ursäkta mig.
Det är bäst att du tar det här på allvar, Kubo.
Det här är på riktigt, det är inte nån berättelse.
De där sakerna, dina mostrar... De blir aldrig hungriga.
De sover aldrig. De kommer att hitta dig.
Och om vi inte är beredda... dödar de mig -
- och tar ditt andra öga.
Vad ska vi göra?
Vi ska leta reda på rustningen. Det är det enda som kan skydda dig.
Så, den finns på riktigt. På riktigt.
Var inte orolig. Jag ska inte behålla det.
Jag drog loss det från hennes huvud.
- Det var inte meningen. - Din mor hade stora krafter.
Hon förtrollade din rock, så att när nöden var stor skulle den flyga iväg med dig.
Hon använde det sista av den kraften till att ge mig liv.
Det här armbandet, hennes hår, är ett minne.
Minnen är mäktiga saker, Kubo.
Tappa aldrig bort det.
- En fråga till? - Den sista.
Vet du var den är? Rustningen?
Nej, det gör jag inte.
Sov nu.
God natt, Apa.
Kubo.
Kubo, du pratar i sömnen.
Du drömde, du ropade på din far.
Och sedan flög pappren ut ur din väska och vek sig själv till... honom.
Han har stått där i timmar -
- och tyst bedömt oss.
Jag är inte ens säker på att det här räknas som origami.
Jag kunde svära på att saxar hade använts.
Aj!
Hemma i grottan gjorde min mors drömmar det här.
Och pappret vek alltid upp sig till morgonen.
Vad handlar det där om?
Vad gör du?
Jag gissar att det är så här min far svarade mig.
Jag är frestad att säga att låta oss ledas av en liten pappersman är en dålig idé.
Men det är den bästa dåliga idén vi har.
Du har blivit starkare. Se inte så nöjd ut för det.
Vi blir starkare. Världen blir farligare.
Livet har ett lustigt sätt att balansera saker.
Apa, säger du någonsin något uppmuntrande?
Jag uppmuntrar dig att inte dö.
Myggor. Irriterande.
Det var inte jag. Jag svär.
Papper tar slut. Så gör även tålamod.
Jag bad inte dem om att göra så.
Andra gången.
Det gjorde jag inte! Inte precis. Jag kände det, men...
Magi är inte tänkt att vara enkel. Du måste lära dig att kontrollera den.
Koncentrera dig på vad du gör. Och kom alltid ihåg -
- att inte jäklas med apan.
Gå försiktigt, Kubo. Det här är inte en av dina berättelser.
Hur vet du det? Det kanske det är och jag är den modige hjälten.
Och du är den elaka apan.
Hjältar kommer och går. När som helst kan något hemskt komma från ingenstans och...
Apa!
Kubo!
Apa! Vänta!
Han försökte inte skada mig.
- Han ville bara ha... Hanzo. - Hanzo?
Hanzo.
- Jag ska nog ändå spetsa honom. - Varför förutsätter du alltid det värsta?
Förlåt att jag inte litar på det taggiga insektsmonstret som kidnappade dig!
Hanzo! Ja, jag minns honom.
Jag tror att han kanske var min mästare.
Vad? Vad sa du?
Vi hade ett emblem. Ett samuraj-emblem.
Har du sett det här vapnet tidigare?
Det här är ett mirakel.
Du har vår rock!
Du bär vår rock!
Varför bär du vår rock?
Han behöver inte svara på din fråga. Förresten, vem är du?
För många år sedan las en förbannelse på mig. Instängd i denna skepnad.
Förbannad till att vandra i utmarkerna.
Förbannad! Eller "för-bannad"?
Inga kamrater. Ingen mästare.
Inte ens ett namn eller ett enda minne -
- av den ädle riddare jag en gång var.
Var du en man?
Nej, inte vilken man som helst. En samuraj!
Jag är ganska säker på det.
Titta, jag har grejerna. Jag är antingen en samuraj eller en extrem samlare.
Hur som helst, i mitt bröst slår en krigares hjärta!
Om du inte minns något, hur kan du då vara säker på någonting?
För jag får minnesbilder.
Jag får dem från saker jag hittar på mina resor.
Ibland är det ett ljud.
- Eller en lukt. - Du måste få många här.
Minnena bleknar och allt som blir kvar är en känsla av att jag -
- en gång var en del av något mycket större.
- Apa, får jag berätta för honom? - Det är ingen bra idé.
- Han har rätt att veta. - Absolut inte. Inga men. Nej!
- Berätta vad? - Hanzo var min far.
Det här är ett mirakel.
Jag har hittat min mästares son!
Försök inte.
Vad som än för dig hit.
Vad du än söker efter... så är jag med.
Jag slår följe med dig. Jag ger mitt liv för dig om det behövs.
Jösses, gör du det?
Vad? Tror du att det blir så?
Jag vet hur det går till. Folk dör hela tiden. De dör som flugor.
Men det gör inget.
För jag har en känsla av att detta är mitt öde.
Nej, det är det inte!
Vi kan inte lita på vad du säger för du kan inte lita på vad du säger.
Vi vet ingenting om dig!
Apa, du sa det själv -
- vårt sökande är svårt.
En samuraj, även en förbannad -
- utan minne och som ser ut som en skalbagge, kan vara till hjälp.
Jag är säker på att jag kan vara till hjälp. Oumbärlig.
På vilket sätt?
Att skjuta en pil i en vägg kallar jag knappast för...
- Imponerande. - Titta där.
Det är första gången jag har gjort det. Berätta om vårt sökande -
- så ska jag snabbt demonstrera mina otaliga "oumbärligheter".
- Ja, det är en lång historia. - Jag lyssnar. Jag lovar att inte ens blinka.
Jag tror inte jag kan blinka. Har jag ögonlock?
Okej. Berätta medan vi går. Hanzo har hittat en väg.
Så, du var en leksaksapa?
Kubo, hur är den delen betydelsefull för vår berättelse?
Jag hade henne i min ficka. Hon var bara så här stor.
- Det räcker. - Pytteliten, hon hette herr Apa.
Jag var ingen leksak, jag var en amulett.
Klart att du var.
Det ser inte bra ut.
Rör ingenting.
Han gjorde det.
Okej.
Nej, nej, nej!
Jo!
Kubo, titta!
- Det obrytbara svärdet! - Det kan vara en fälla.
Tillåt mig.
- Vad? Är det ingen fälla om du göra det? - Obemärkt är mitt mellannamn.
- Du har inte ens ett förnamn. - Var inte orolig. Jag klarar det här.
Den mäktiga skalbaggen segrade!
Det här klarar jag inte.
Men, skärp dig!
Jag åkallar Det obrytbara svärdet!
- Det bröts av. - Var det bara fästet eller...
- Jag är lite besviken på det magiska svärdet. - Det är inte rätt svärd, din idiot!
Titta!
Svärdet! Det är i hans huvud.
Hörru! Jag har nåt att bena ut med dig!
För han är gjord av ben.
Du är pinsam.
Det här är problematiskt.
Det räcker med pilar!
Fot!
- Du kan flyga! - Ja, tydligen!
Är du säker på att det inte är det "ofinnbara" svärdet?
Jag tror jag har hittat det!
Ge mig en hand, nån?
Nån annan?
Kubo!
- Kubo! - Apa!
- Nej! - Kubo!
Ja!
Tack gode gud att det är över.
Allting... blev... svart.
Öppna ögonen då.
- Jag känner inte vingarna. - Du visste inte om dem för fem minuter sen.
Sluta vrida på dig. Så där.
- Känns det bättre? - Åh, ja. Lite till vänster.
Ner lite. Precis där.
Det är skönt.
- Men hallå, du är snäll mot mig. - Säg det inte till nån.
Vi klarade det, Skalbagge! Vi hittade svärdet.
Lägg ner det. Det är vasst.
Okej, då är vi färdiga.
Res dig. Vi ska gå långt.
- Du kan inte mena allvar. - Jag är alltid allvarlig.
Ska ni två slåss nu igen?
- Självklart inte. Vi för en vuxenkonversation. - Ni tänker slåss.
- Kubo, gå bort dit och lek med något. - Inte med det.
Apa, det här är den Långa sjön.
Vi kan inte gå runt den.
Vi måste simma över den. Jag kan bära Kubo.
Bära Kubo? Är det din bättre idé?
Jag uppskattar din hjälp. Det gör jag.
- Men när det gäller pojken vet jag bäst. - Är det så?
Och det bästa är att inte bolla idéer med en talande kackerlacka.
- Det säger en talande apa. - Jag hör er fortfarande!
Spela högre då!
Samtalet är slut. Apor simmar inte.
- Var inte orolig. Härma efter som en apa! - Hur länge har du väntat på att få säga det?
Ända sedan jag träffade dig. Vad konverserade vi vuxet om?
Du är löjlig, du är fruktansvärt löjlig.
Löjlig! Att korsa sjön är en löjlig idé.
Det är inte ditt fel. Du har inget förstånd kvar.
Jag blir förnärmad, jag kanske inte vet allting...
- Nånting. - Nånting.
Men jag vet att Kubo klarar mer än vad du tror.
- Du har varit lite överbeskyddande. - Jag har varit mycket överbeskyddande.
Det är mitt jobb att se till att Kubo är säker. Och det där är inte säkert.
Du är inte pålitlig. Kubo är bara ett barn!
Och otroligt talangfull, han räddade våra liv!
Ja, han har stora krafter, men han har fortfarande mycket att lära sig!
Vad?
Han lär sig snabbt.
Visste du att du kunde göra det?
Skrytmåns.
Okej. Ta ett djupt andetag nu!
Töm hjärnan.
Den biten är grejad.
Spänn bågen långsamt.
Så där.
Slut ett öga. Det har du grejat redan.
Koncentrera dig på det som är rakt framför dig -
- och låt allt annat försvinna. Och...
Släpp!
Ja!
Perfekt skott! Perfekt skott!
Inte illa.
Och vad har du för plan för att få ombord fisken, så att vi kan äta den?
Nåja, jag skulle lära honom att skjuta, inte att fiska.
Fiske är morgondagens lektion.
- Ge mig den. - Oj. Klåfingrig apa.
Pröva nu.
Dra tillbaka, och...
Ja!
Rep.
- En rätt bra idé. - Och du är ingen dålig skytt.
Okej, nu beter ni er konstigt.
Vi kommer att behöva nåt att skära upp de här med.
Det obrytbara svärdet.
Måste ni leka med maten?
Ja.
Vad är det, Kubo? Du beter dig som om du aldrig suttit och ätit -
- mellan en apa och en skalbagge förr.
Jag har aldrig suttit och ätit mellan några förr.
Kom igen. Ät. Du behöver energi.
- Och det här är mycket bättre än valsoppa. - Kubo. Fråga.
Innan du började ditt hjältemodiga sökande -
- hur var du då?
Tja, jag såg efter min mor mestadels.
Och jag berättade historier. Om mäktiga krigare som sökte hämnd -
- med strider och monster och magi.
Jag var rätt bra på att berätta.
Inte så bra på att avsluta dem.
Ibland berättade jag historier för min mor om små saker.
Som att kasta macka över floden eller -
- fånga eldflugor på mullbärsfälten.
Och när jag berättade de här historierna kunde jag se att hennes ögon klarnade.
Jag såg att hon såg mig.
Verkligen såg mig.
Jag kunde se henne också, hennes verkliga jag -
- hennes själ -
- som försökte hitta ut.
Det var vackert.
Vet du en sak, Kubo? Då när du bara berättade historier -
- innan du gav dig ut på äventyr -
- var du ändå en hjälte.
Vi måste bege oss mot stranden, hitta ett gömställe och...
- Den andra rustningsdelen. - Bröstharnesket.
Där nere?
- Jag hämtar den. - Vänta!
Nej. Oroa dig inte. Skalbaggar kan hålla andan under vatten väldigt länge.
- Vad? Sedan när? - Det är ett välkänt faktum, Apa.
Så du minns ingenting alls utom simmande skalbaggar. Det har fastnat?
Nej, Skalbagge. Min mor berättade en historia om Långa sjön.
- Det finns nåt under vattenytan. - Jaså?
- Vad för slags någonting? - Hon sa att det var en trädgård av ögon.
Ögon som stirrade på en, in i ens själ.
De visar dig hemligheter, sånt som håller en kvar där hos dem.
För alltid.
Okej.
Jag ska inte titta direkt in i nåns ögon. Även om jag är otroligt uppriktig.
Du kommer att sakna mig, Apa.
Var försiktig.
Han söker efter rustningen.
Precis som sin oförskämde far.
Ja, syster.
Då måste vi försäkra oss om att han inte hittar det som återstår.
Apa! Jag tror att han är i knipa!
- Vi borde hjälpa honom. - Kubo, dina mostrar finns kvar där ute.
Jag är ledsen, vi måste styra mot stranden.
Kubo!
Titta här.
Jag försöker fiska och allt jag får är en stinkande apa.
Så patetiskt att den här smutsiga varelsen -
- är allt som finns kvar av min systers magi.
Den här smutsiga varelsen ska slita dig i stycken!
Kubo.
Kubo!
Jag har krossat varelser som kan ha den här världen på sin nagel.
Den här segern ger mig ingen ära.
Tänk dig hur det känns när du förlorar.
Jag har bara upplevt förlust en gång.
För elva år sedan förlorade jag min syster.
Hon blev kär i en idiot -
- och svek vår far.
Hon var en otacksam ynkrygg!
Vem är det som är en ynkrygg nu?
Jag fick den! Jag fick den!
Skalbagge, vad hände? Var är Kubo?
- Dyk ner igen! Han är i knipa! - Jag fixar det.
Mor... Mor... Mor...
Det förvånar mig alltid att varelserna här nere kämpar så hårt -
- bara för att dö en annan dag.
Här nere finns det dagar värda att kämpa för.
Det finns inget här nere som är värt nåt!
Det är patetiskt, det som hände min syster. Jag såg upp till henne. Hon var så stark.
Och kärlek gjorde henne svag!
Nej!
Den gjorde mig starkare.
Här borta!
Ögonen...
Det var ögonen!
- De hade försatt honom i trans. - Nej, nej, nej!
Kom igen. Kom igen, Kubo.
Vakna!
Snälla, vakna!
Snälla, snälla, vakna.
Allt kommer att bli bra.
Jag är här.
Här hos dig.
- Jag såg... - Vad? Vad såg du?
Jag såg...
Mor.
Min son.
Så du ser alltså mer ut som din far?
Ni stirrar.
Låt mig gissa. Ni har frågor.
- Varför...? - Jag börjar.
Första frågan. Om jag heter Skalbagge och du Apa -
- varför kallas inte han "Pojke"?
Oj, oj.
Frågorna får vänta.
- Vi behöver sova. - Berätta din historia.
Sedan kan vi sova.
Snälla?
Okej.
Du kanske kan hjälpa mig.
Kvällen då jag träffade din far...
Mor?
Mina systrar och jag gick till Bentemplet -
- för att döda Hanzo.
Javisst, ja.
På Månkungens begäran hade jag -
- och mina systrar kommit ner från natthimlen -
- och dödat många ädla krigare.
Din morfar sa till oss -
- att den som fann den magiska rustningen -
- skulle växa sig för stark och bli ett hot mot himlarna.
Den kvällen kom jag till templet före mina systrar.
Och där var han.
Den mäktige Hanzo.
"Du har förolämpat min far", sa jag till honom.
- "Nu måste du dö." - Ja. Det är din stil.
Skalbagge! Tyst!
Vi stred.
Hanzo var stark.
Men sedan stoppade han.
Han såg mig i ögonen och yttrade fyra enkla ord.
De orden ändrade allt.
"Jag älskar dig..."
"...Apa"?
"Du är mitt livsmål", viskade han.
Jag hade sett universums under -
- men värmen i hans blick när jag såg honom i ögonen -
- den... den hade jag aldrig känt.
Det var hans mänsklighet jag såg.
Och den var mer kraftfull än nåt annat i mitt kyliga rike.
Och när jag såg hans medkänsla -
- såg jag min egen.
Jag skonade hans liv.
Han gav mig mitt.
Och sedan gav han mig dig.
Men din morfar hittade oss.
Hans vrede över mitt svek skakade himlarna.
Din far och hans armé gav sina liv -
- så jag kunde fly med dig i mina armar.
Varför hatar morfar mig?
Åh, Kubo.
Han hatar dig inte.
Han vill göra dig precis som han är.
Utan mänsklighet -
- som jag var en gång.
Först då kan du inta din plats bredvid honom som en del av hans familj.
Kall och hård -
- och perfekt.
Jag blir aldrig som han. Aldrig!
Jag vet.
Han är utmattad.
- Jag också. - Jag stoppar inte om dig.
Du är skadad.
Det är bara en skråma.
Apa, varför berättade du inte för honom tidigare -
- vem du verkligen är?
Magin som håller mig kvar här -
- mattas av.
Snart är jag borta.
Och då är Kubo ensam igen.
Inte ensam. Han är son till Hanzo.
Jag ska göra allt jag kan för att skydda honom.
Tack, Skalbagge.
Att veta att Kubo har nån som vakar över honom när jag är borta.
Det skulle vara ett fint sätt att avsluta min berättelse.
Din berättelse tar aldrig slut.
Den kommer att berättas av honom och av dem som han delar den med.
Och av de människor de delar den med -
- och av folk de delar den med -
- och av folket de delar det med...
- ...och av folket... - Skalbagge.
Det jag menar är att berättelsen fortsätter att leva -
- i honom.
Hallå, min unge vän.
Varför sjunger du inte med?
Hur kunde du... Du är...
- Till och med blindare än du? - Två gånger mer för att vara exakt.
Vilket betyder att jag ser dubbla sanningen.
Allt det här är en dröm.
- Är det här en bra dröm eller en ond? - Se efter själv.
- Min fars borg. - Ja.
Sista delen av rustningen! Är den här?
Följ den nedåtgående solen så hittar du den.
På platsen som kunde ha varit ditt hem.
Kräv din bördsrätt, Kubo.
Ge den här berättelsen ett lyckligt slut.
Mor! Skalbagge! Vakna!
Jag är uppe.
Nej, jag är nere.
- Bort med dig. - Jag tror jag har sovit på nåt.
Det obekväma svärdet.
Hjälmen. Jag vet var den är. Jag såg den i en dröm, Skalbagge!
En dröm?
Det betyder inte nåt speciellt.
Jag drömde att jag kämpade mot ett gigantiskt skelett med svärd i huvudet.
Det hände på riktigt.
Jaha.
Skalbagge, kom igen! Den här vägen!
Jag spejar med mitt enda öga efter nåt som börjar på... "S".
- Snö. - Nej.
- Snöflinga? - Nej.
Okej...
- Åh. Snöklädda träd. - Det har inget med snö att göra.
Vad sägs om "seriös"?
Stockdum.
Okej. Jag har det. Snö.
Det var inte snö.
- Det är en sång. - Det är inte juste! Hur kan man se en sång?
Man tittar.
Gyllene hägrar.
Man tror att de bär på de dödas själar och för dem dit de måste.
Vad sjunger de?
Det är vackert.
Många säger att sången handlar om vad som händer när vi dör.
Att vi inte bara försvinner.
Gör vi inte? Så, vad händer med oss?
Precis som Kubos papper förändras vi. Vi förvandlas -
- så vi kan fortsätta vår berättelse på ett annat ställe.
Slutet på en berättelse är bara början på en annan.
Jag minns det här stället.
Det var här min far förberedde sitt sökande.
Det är nåt jag inte förstår. Varför skulle hjälmen finnas här?
Kubo!
- Befria oss! - Åh, syster.
Jag minns hur vi såg upp till dig.
Du var den som lyste starkast av oss.
Ett sånt slöseri.
Det enda vi önskade var att få vara en familj i vårt hem bland stjärnorna.
Jag tror vår definition av familj är väldigt olika.
- Du rör honom inte, häxa! - Och så är det du!
Den tjuvaktiga insekten som stal min systers själ.
Vad?
Åh, det här är underbart.
Ni har varit tillsammans hela tiden och ni har inte insett det?
Du tog henne ifrån oss.
Det var bara passande att vi tog nåt från dig.
Så snabbt de minnena föll bort -
- och suddade ut all hågkomst av er obscena förening.
Hanzo.
Vad?
Hanzo?
Jag visste inte.
Nej!
Jag glömmer varför jag kom hit.
Mor!
Det är okej. Jag är här.
Far.
Min son.
Jag verkar vara gift med en insekt.
Ja.
Men det är en samuraj-insekt.
Du är mitt livsmål.
Det har du alltid varit.
Hanzo, skydda honom. Vad som än händer.
Det lovar jag.
Nej!
Flyg hem, Kubo.
Kubo? Är det du?
Ni måste lämna det här stället. Månkungen -
- han kommer.
Morfar!
Det är jag! Kubo!
Jag vet att du kan se mig!
Hallå, dotterson.
Det var bra att få se dig till slut.
Så att säga.
Och jag ser att du hittat rustningen.
Din mor verkar ändå ha haft en orsak att ta dig till det här hemska stället.
Jag ser.
Jag vet att du gör det. Det var så allt det här började.
Till slut såg du mig.
Det var mitt fel.
Jag skulle ha lyssnat på mina föräldrar.
Kubo, vi båda vill exakt samma sak.
Du vill ta mitt andra öga. Det är vad du vill.
Ja, men vet du varför jag vill ha det?
För att du är gammal, elak och grym.
Det var lite grovt.
Så länge du håller dig till det där fåniga, oanvändbara ögat -
- får du inte komma upp och leva med mig -
- i himlen.
Du är fast här nere i det här -
- helvetet.
Och du stirrar med det ensamma ögat -
- på hat, hjärtesorg och lidande -
- och död.
Dit jag vill ta dig, där har vi inget sånt.
Det blir bara du med din familj.
- Där du hör hemma. - Min familj är borta. Du dödade dem.
Nej! De orsakade själva sitt eget öde!
De förnedrade mig och vände upp och ner på allt!
Det är som du ser på det.
Åh, Kubo.
När du är där uppe med mig kommer du att vara bortom alla berättelser.
Du kommer att vara -
- odödlig.
Du kommer att vara -
- oändlig.
Nej, du har fel.
Inte oändlig. Alla historier har ett slut.
Stämmer det?
Och hur slutar den här historien?
Jag dödar dig!
Nå väl. Är det din önskan?
Att kämpa mot det ohyggliga monstret som förstörde ditt liv?
För att visa dig värdig som din fördömde far?
Så dödligt.
Vill du vara mänsklig?
Dela då deras svagheter!
Utstå deras förödmjukelse!
Känn deras smärta!
Det här är slutet på din berättelse.
Ta nu en sista titt med det där ensamma ögat.
En sista titt på det här eländiga stället -
- du kallar ditt hem.
Jag ska inte ge mig av.
För varje hemsk sak här nere -
- finns det nåt mycket vackrare.
Min mor såg det. Det gjorde även min far.
Jag ser det trots att jag bara har ett öga.
Då måste jag slita ut det ur ditt huvud igen -
- eller hur?
Om du måste blinka, gör det nu.
Jag vet varför du vill ta mitt öga.
För utan det kan jag inte se in i nån annans ögon...
- ...och se deras själ, deras kärlek. - Allt du älskade är borta!
Allt du kände till har tagits ifrån dig!
Nej. Det finns i mina minnen.
Den kraftfullaste magin som finns.
Den gör oss starkare än du nånsin kan bli.
Det här är minnena av dem vi har älskat och förlorat.
Och om vi bevarar deras berättelser djupt i våra hjärtan -
- kan du aldrig ta dem ifrån oss.
Och det är det minsta av det.
Var är jag?
Hej, morfar.
Hej.
Vad har hänt med ditt öga?
Minns du inte?
Nej. Jag är ledsen, unge man.
Men jag verkar ha glömt min berättelse.
Kan du hjälpa mig?
Jag berättar.
Nej, alla berättar. Vi berättar allt han behöver veta.
Du är den snällaste -
- gulligaste man som nånsin har levat i den här byn.
- Jaså? Verkligen? - Ja.
Varenda dag går du runt med ett leende och delar ut mynt till barn...
- ...som jag! - Och gamla kvinnor.
Du lärde mina barn att simma.
- Vad? - Och du ger filtar till de fattiga!
- Du är en god människa. - Du ger mat till de hungriga.
- Du ställer alltid upp och hjälper till! - Du är en fantastisk förebild!
Absolut.
- Det visar sig att jag är rätt osjälvisk. - Därför älskar vi dig!
Du vet, vi har nåt som är gemensamt.
Vi båda beundrar din dotterson.
Hans namn är Kubo.
Kubo.
Jag är ledsen -
- men jag minns inte.
Ja -
- din dotterson är en historieberättare.
Han berättar alla historierna du har glömt.
Verkligen?
Givetvis.
Hej, mor. Far.
Jag vet att mina berättelser kan tendera att bli lite... långa.
Så, jag tar det här kort.
Jag är väldigt tacksam över att ha fått träffa er båda -
- ha fått höra er visdom, fått känna er vänlighet -
- och att ha fått sitta mellan er och äta.
Det här är en berättelse med lyckligt slut. Men... den kunde vara ännu lyckligare.
Jag känner inte exakt till reglerna, eller -
- hur det här fungerar.
Men om det finns nåt sätt att -
- ni vet -
- jag behöver er fortfarande -
- så att jag kan säga att det här har varit en lycklig berättelse.
Eller så att jag kan känna det, så att vi alla kan känna det.
Då kunde vi avsluta den här berättelsen -
- tillsammans.
Slut.
www.HoundDawgs.org Newest NORDiC RETAiL!
Ansvarig utgivare: Zoran Slavic United International Pictures AB.
Översättning: Per Johansson 2016 (Copyright) Bio Släggan Officinservice